Revino-ţi, Teddy ! Revino-ţi !
E doar apă. Multă apă !
Haide !
- Eşti în regulă, şefu' ? - Da, doar că mi-e rău de la valuri.
- Eşti noul meu partener. - Exact.
N-a fost cel mai bun mod să fac cunoştinţă cu tine ţinând capul în toaletă.
Nu se prea potriveşte cu "Teddy Daniels: Omul, Legenda", sunt de acord.
"Legenda" ? Ce naiba fumaţi acolo, în Portland, totuşi ?
Seattle. Sunt de la Biroul din Seattle.
- De când eşti cu şerifii federali ? - De patru ani.
- Atunci ştii cât e de mic. - Da.
Dar tu ? Ai vreo prietenă ? Căsătorit ?
Am fost...
- A murit. - Doamne, şefule, n-am vrut...
Nu-ţi face probleme.
A izbucnit un incendiu în clădirea în care locuiam în timp ce eram la muncă.
Patru oameni au murit. Fumul a ucis-o, nu focul.
- E foarte important. - Îmi pare rău...
- Unde-mi sunt afurisitele de ţigări ? - Poftim una de-a mea.
Puteam să jur că le aveam în haină când urcasem la bord...
Angajaţii guvernului. Te fură pe faţă.
Mulţumesc.
Ai fost pus la curent, în vreun fel, despre instituţie, înainte de plecare ?
Tot ceea ce ştiu este că-i un spital psihiatric.
Pentru infractorii nebuni.
Mă gândesc că dacă ar fi fost doar oameni care să audă voci sau să prindă fluturi,
n-ar fi avut nevoie de noi.
- Acolo trebuie să ajungem ? - Da.
Cealaltă parte a insulei e plină de stânci, până la nivelul apei.
Docul e singura cale de a ajunge. Sau de a pleca...
Noi plecăm imediat ce aţi păşit pe ţărm.
V-aş rămâne recunoscător dacă aţi face-o repede.
- De ce ? - Se apropie o furtună.
N-am mai văzut o insignă de şerif federal până acum.
Sunt adjunctul directorului închisorii, McPherson, domnilor.
Bine aţi venit pe insula Shutter. O să vă conduc până sus, la Ashecliffe.
Băieţii tăi par puţin cam agitaţi, domnule McPherson.
În momentul ăsta, şerifule, cu toţii suntem.
"Amintiţi-vă că şi noi am trăit, am iubit şi am râs."
Perimetru electrificat.
- De unde ştii ? - Am mai văzut aşa ceva.
Bun.
Veţi avea parte, domnilor, de tot ajutorul pe care vi-l putem da,
dar, pe toată durata şederii dvs, trebuie să vă supuneţi protocolului.
- Aţi înţeles ? - Absolut.
Clădirile din cărămidă roşie, din dreapta, formează Zona A, zona bărbaţilor.
Zona B, zona femeilor, e în stânga dvs.
Zona C, e în clădirea de sus. Un vechi fort din timpul războiului civil.
Cei mai periculoşi pacienţi sunt ţinuţi acolo.
Intrarea în Zona C este interzisă fără permisiune scrisă
şi prezenţa fizică atât a mea, cât şi a doctorului Cawley.
S-a înţeles ?
Te porţi de parcă nebunia ar fi contagioasă.
Vi se cere, acum, să vă predaţi armele de foc.
Domnule McPherson, suntem şerifi federali în exerciţiul funcţiunii.
Suntem obligaţi să purtăm armele în permanenţă...
O.G. 319 din Codul Federal al Penitenciarelor
stipulează că cei aflaţi în penitenciare, ofiţerii însărcinaţi cu protecţia
sunt cei care, în ultimă instanţă, pot dispune contrariul.
Domnilor, nu veţi trece de aceste porţi cu armele la voi.
Bun. Acum, că am trecut de partea oficială, haideţi, băieţi...
Ce-aţi spune să mergem să-l vedem pe dr Cawley ?
Când a evadat ? Prizoniera ?
Mă tem că trebuie să vă pună la curent dr Cawley, asupra situaţiei.
Ăsta-i protocolul.
Paznicii de închisori într-o instituţie pentru alienaţi mintal,
lasă o impresie ciudată dacă nu te superi c-o spun.
E singura închisoare de acest fel din S.U.A. Chiar şi din lume...
Îi primim doar pe cei mai periculoşi pacienţi cu tulburări.
Cei cu care alte spitale nu se pot descurca.
Totul i se datorează doctorului Cawley. A creat ceva unic aici.
Spitalul, oamenii...
Primul în clasă la John Hopkins şi Harvard...
Legitimaţiile, domnilor...
Arătaţi-vă insignele, domnilor.
Dr Cawley a fost consultat de nenumărate ori de Scotland Yard, MI5, OSS...
- De ce ? - Cum adică ?
În ce problemă ar vrea serviciile secrete să consulte un doctor psihiatru ?
Presupun c-ar trebui să-l întrebaţi pe el.
Accesul permis doar personalului autorizat
Şerif Daniels... Şerif Aule...
- Mulţumesc. Asta-i tot. - Da, domnule.
Mi-a făcut plăcere, domnilor.
- Cu siguranţă vă admiră mult. - McPherson e un om bun.
- Crede în ceea ce facem aici. - Şi ce anume faceţi, mai exact ?
Îmbinarea morală a legii şi disciplinei cu tratamentul clinic.
Scuze, doctore... Îmbinarea a ce cu ce ?
Tablourile alea sunt destul de exacte.
Înainte, astfel de pacienţi erau înfieraţi şi lăsaţi în propria mizerie.
Erau bătuţi, de parcă biciuirea până la sânge i-ar fi putut vindeca.
Li se băgau şuruburi în creier, erau scufundaţi în apă cu gheaţă
până îşi pierdeau cunoştinţa sau chiar mureau înecaţi.
- Iar acum ? - Îi tratăm.
Încercăm să-i însănătoşim, să-i vindecăm.
Şi dacă nu reuşim, cel puţin le oferim puţină alinare în vieţile lor, puţin calm.
Toţi sunt criminali violenţi, nu ? Adică... au rănit oameni...
- Chiar i-au ucis în unele cazuri. - În aproape toate cazurile. Da.
Atunci, personal, doctore, trebuie să spun, la naiba cu sentimentul lor de calm.
Treaba mea e să-mi tratez pacienţii, nu victimele lor.
Nu sunt aici să-i judec.
- Deci această femeie, prizonieră... - Pacientă !
Scuze, pacienta... Rachel Solando a evadat la un moment dat în ultimele 24 de ore.
- Aseară, de la ora 22 la miezul nopţii. - E considerată periculoasă ?
Ai putea spune asta. Şi-a ucis toţi cei trei copii.
I-a înecat în lacul din spatele casei ei.
I-a dus pe rând, unul câte unul, şi le-a ţinut capul sub apă până au murit.
Apoi i-a adus în casă şi i-a aşezat în jurul mesei din bucătărie,
şi a luat masa, acolo, înainte să treacă un vecin pe la ei.
- Dar soţul ei ? - A murit pe plaja din Normandia.
Ea e văduvă de război. Se înfometa singură când a ajuns aici.
Insista că nu sunt morţi copiii ei.
- Scuze, doctore, n-aveţi vreo aspirină ? - Ai probleme cu durerea de cap, şerifule ?
Uneori, dar astăzi am mai mari probleme cu răul de mare.
Deshidratarea.
- Te simţi bine, şefu' ? - Da.
În cazul ăsta, ai dreptate. Ceva mai simplu, e mai bine.
Mulţumesc mult.
Rachel încă mai crede că sunt în viaţă copiii ei.
Şi mai crede că locul ăsta e casa ei din Berkshires.
Glumiţi ?
Niciodată, în patru ani, nu şi-a dat seama că e într-o instituţie.
Crede că suntem cu toţii portărei, lăptari, poştaşi...
Pentru a-şi susţine iluzia că nu i-au murit copiii
creează o structură fictivă elaborată din care facem parte şi noi.
Aţi căutat pe terenul de aici ?
Directorul cu oamenii lui au puricat insula şi n-au dat de nicio urmă.
Mult mai îngrijorător e faptul că nu ştim cum a ieşit din camera ei.
Era închisă pe dinafară, iar singura fereastră avea gratii.
Parcă s-ar fi evaporat chiar prin ziduri.
Am adus-o chiar aici, după terapia de grup, şi am închis-o.
M-am întors în timpul patrulării de la miezul nopţii şi dispăruse.
Serios, doctore, cum e posibil ca adevărul să nu-i fi trecut niciodată prin cap ?
Adică, ea e într-o instituţie pentru alienaţi mintal, da ?
E ceva ce ar trebui să remarci din când în când.
Câte perechi de papuci li se dau pacienţilor ?
Două perechi.
Sănătatea mintală nu e o alegere, şerifule.
Nu poţi să te hotărăşti, pur şi simplu, să treci peste asta.
Şi... a plecat desculţă ? Haide, doctore ! N-ar face nici zece metri pe terenul ăla.
Şerifule ?
Legea lui 4 Cine e 67 ?
E cu siguranţă scrisul lui Rachel. N-am idee ce e cu "Legea lui 4", totuşi.
- E vreun termen psihiatric ? - Mi-e teamă că nu.
"Cine e 67 ?" Să fiu al naibii dacă ştiu.
Trebuie să spun că asta se apropie de concluzia mea clinică.
Deci crezi că-s doar nişte mâzgăleli fără sens ?
Nu, chiar deloc. Rachel e inteligentă.
Strălucitoare, chiar. Hârtia asta ar putea fi importantă...
Scuză-mă, doctore, dar o să trebuiască s-o păstrez eu.
Desigur.
În drumul spre ieşire trebuia să treacă pe aici.
După stingere, supraveghetorii joacă aici cărţi.
Aseară erau şapte oameni, la baza scărilor, care jucau poker.
Cumva, Rachel a reuşit să se strecoare pe lângă ei.
- De ce ? - Cum ? S-a făcut invizibilă ?
Doctore, o să avem nevoie de acces la dosarele celor din personal.
Toată echipa medicală. Asistentele, paznicii, supraveghetorii.
- Toţi cei care lucrează aici. - Vom analiza cererea ta.
Nu e o cerere, doctore. E o instituţie federală şi o prizonieră periculoasă...
- Pacientă... - Pacientă...
- A evadat ! Ori te supui, ori... - Tot ce spun e că voi vedea ce pot face.
Doctore ! Va trebui să vorbim cu personalul.
- Înţelegi ? - Voi aduna oamenii după cină.
Dacă mai aveţi întrebări, puteţi să-l însoţiţi pe adjunct în timpul căutărilor.
Sunt 20 de km până la cel mai apropiat ţărm şi apa e aproape îngheţată.
Curentul a fost puternic azi noapte, mareea ar fi împins-o la mal...
S-ar fi înecat sau s-ar fi lovit de stânci, iar corpul i-ar fi fost adus la ţărm.
Dar în cavernele alea de acolo aţi verificat ?
Nicio şansă să fi ajuns acolo.
Stâncile de acolo sunt acoperite cu iederă otrăvitoare, stejărei, sumac,
mii de plante cu spini mari cât scula mea...
Ai spus-o chiar tu, şerifule. S-a dus fără papuci.
Bun. Să verificăm pe partea cealaltă.
- Ce-i turnul ăla ? - E un far vechi.
Paznicii au căutat deja în interiorul lui.
- Ce e acolo ? Alţi pacienţi ? - E locul de epurare al canalizaţiei.
Se va întuneca în curând. O să încetăm căutările pe azi.
Să mergem, băieţi !
- Tu supraveghezi terenul, nu ? - Da.
Nimeni nu intră în camera lui şi nici nu iese prin coridorul ăla fără să-l văd eu.
Pe lângă cine mai trebuia să treacă Rachel Solando ca să ajungă aici ?
Pe lângă mine. Glen Miga.
- Domnule, n-am văzut nimic. - Şi ai stat la post toată noaptea ?
Da, dar n-am văzut nimic.
Glen... Glen ?
Spune-mi adevărul !
Am...
Poate am fost la baie.
Ce ? Ai încălcat protocolul ? Doamne !
N-am lipsit mai mult de-un minut.
Să luăm totul de la capăt.
Doamna Solando a fost dusă în camera ei, la stingere.
Este cineva aici care ştie ce-a făcut înainte de asta ?
Oricine ? Haideţi, cineva !
A participat la terapia de grup.
- S-a întâmplat ceva neobişnuit ? - Definiţi cuvântul "neobişnuit".
- Poftim ? - E o instituţie pentru alienaţi mintal.
Pentru infractori nebuni. "Obişnuitul" nu face parte din rutina zilnică.
Să reformulez.
S-a întâmplat ceva aseară, la şedinţa de terapie de grup care era mai...
... să spunem, deosebit, decât...
- Normalul ? - Exact !
Nu, îmi pare rău.
A spus ceva dna Solando în timpul şedinţei ?
Era îngrijorată din cauza ploii.
Şi nu-i plăcea mâncarea de aici. Se plângea mereu de asta. Inclusiv aseară.
Deci erai acolo. Era şi doctorul ei prezent ?
Da, dr Sheehan a condus discuţiile.
- Dr Sheehan ? - Da, el a condus şedinţa.
E medicul ei principal. E cel care o are pe Rachel în îngrijire.
- O să fie nevoie să vorbim cu dr Sheehan. - Mă tem că nu va fi posibil.
A plecat cu feribotul azi dimineaţă. Concediul era planificat, deja.
Îl amânasem, deja, prea mult timp.
Sunteţi în stare de alertă, un pacient periculos a evadat
şi l-aţi lăsat pe medicul principal să plece ? În concediu ?
Bineînţeles. E doctor !
Aveţi numărul de telefon al locului în care s-a dus ?
Alo ?
E cineva acolo ?
Îmi pare rău, domnule. Toate liniile sunt căzute.
Furtuna a lovit coasta ca un baros.
Dacă îl faci să meargă, caută-mă imediat. Şeriful are de dat un telefon important.
Bine, domnule.
Mi-e teamă că va trebui să fac vizita de seară a pacienţilor.
Dar după aceea voi bea ceva şi voi fuma un trabuc acasă.
În jurul orei 21, dacă veţi dori să veniţi.
Bine, vom putea vorbi atunci, nu ?
Am vorbit şi până acum, şerifule.
Mărturisesc că mi-am greşit cariera în cadrul serviciului public.
E cam copleşitor. A fost construită în timpul războiului civil,
odată cu fortul militar din Zona C.
Clădirea asta a fost chiar cartierul general al comandantului.
Câna Armata a primit factura, a ajuns în faţa curţii marţiale.
Înţeleg de ce.
- Plăcută muzică. Ce e, Brahms ? - Nu...
- E Mahler. - Exact, şerifule.
Scuzaţi-mă, domnilor... Colegul meu, dr Jeremiah Naehring.
Cvartetul pentru pian şi corzi în La minor.
- Ce otravă doriţi, domnilor ? - Whisky, dacă ai.
Sifon şi gheaţă, te rog. Mulţumesc.
Nu te atingi de alcool ? Sunt surprins.
Nu e ceva obişnuit, pentru oamenii din profesia voastră, udatul gâtlejului ?
Destul de obişnuit. Într-a dvs ?
- Poftim ? - În profesia dvs, doctore. Psihiatria.
- Da. - Am auzit că e plin de însetaţi şi beţivi.
- N-am remarcat aşa ceva. - Serios ? Ce-aveţi, ceai, în pahar ?
Excelent, şerifule. Ai un mecanism de apărare remarcabil.
Cred că sunteţi un adept al interogatoriilor.
Oamenii ca tine sunt specialitatea mea, să ştii. Oameni ai violenţelor.
- Asta-i o presupunere dată naibii... - Nu-i deloc o presupunere.
Dar nu m-aţi înţeles. Am spus "oameni ai violenţelor".
Nu v-am acuzat că aţi fi violenţi. Oameni... E altceva.
Vă rog... Lămuriţi-ne, doctore.
Amândoi sunteţi în serviciu pe continent, nu ?
Nu e mare lucru, doctore. Din ceea ce se vede, suntem amândoi nişte hârţogari.
Nu, nu sunteţi.
Încă din şcoală, pun pariu că nu v-aţi eschivat de la niciun conflict fizic.
Nu pentru că v-ar fi plăcut,
ci pentru că retragerea nu era ceva ce aţi fi putut-o considera o opţiune.
N-am fost educaţi să fugim, doctore.
Da... Educaţi !
- Cine te-a educat pe tine, şerifule ? - Pe mine ?
Lupii.
Un mecanism de apărare foarte impresionant.
Crezi în Dumnezeu, şerifule ?
Vorbesc destul de serios.
Sunt sigur.
Aţi văzut vreodată un lagăr al morţii, doctore ?
Un lagăr de concentrare ?
Eu am fost. Am fost acolo, la eliberarea celor din Dachau.
Engleza ta e foarte bună, aproape fără greş.
E foarte bună engleza ta, dar pronunţi consoanele puţin mai greu, totuşi.
Eşti german ?
- Imigraţia legală e o crimă, şerifule ? - Nu ştiu, asta să ne spui dumneata.
Ascultaţi, avem nevoie de dosarul lui Sheehan.
- Şi dosarele celorlalţi din echipă. - Nu vă vor fi date dosarele personalului.
- Punct. - Vom avea nevoie de dosarele alea.
- Nici nu se pune problema. - Pe naiba, nu se pune problema !
Cine e la conducere aici, totuşi ?
Doctorul Naehring este legătura noastră cu cei de pe continent, printre altele.
A analizat cererea ta şi a refuzat-o.
A refuzat-o ? Ei n-au autoritatea de a refuza şi nici dta, domnule.
Şerifule, continuă-ţi investigaţia şi vom face tot ce vom putea să te ajutăm.
Investigaţia s-a terminat.
- O să alcătuim raportul, o să-l dăm... - Băieţilor lui Hoover.
Băieţilor lui Hoover, exact ! Luăm feribotul la întoarcere dimineaţă.
Hai, Chuck !
Drăguţă noapte.
Veţi fi cazaţi la supraveghetori.
- Şefule ! Chiar ne luăm catrafusele ? - De ce ?
Mă gândeam şi eu... N-am mai abandonat nimic până acum.
Nu ni s-a spus niciun dram de adevăr, până acum, Chuck.
Rachel Solando nu s-a strecurat desculţă, dintr-o cameră încuiată, fără ajutor.
Avea nevoie de mult ajutor.
Cawley poate că stă acum în reşedinţa lui reconsiderându-şi întreaga atitudine.
- Poate că mâine dimineaţă... - Ai jucat la cacealma ?
N-am spus asta.
Am găsit o grămadă din astea, Teddy. Doamne, mai eşti vreodată treaz ?
- Am ucis o grămadă de oameni în război. - De aceea bei ?
- Eşti adevărată ? - Nu...
- Ea e încă aici. - Cine ?
- Rachel ? - N-a plecat niciodată.
Îţi aminteşti când am stat în cabana de lângă lac, vara, Teddy ?
Eram atât de fericiţi.
E aici. Nu poţi pleca.
N-o să plec.
Te iubesc atât de mult.
- Sunt o mână de oase într-o sicriu, Teddy. - Nu...
Ba sunt...
- Trebuie să te trezeşti. - Nu voi pleca. Eşti aici.
Nu sunt. Trebuie să te împaci cu asta.
Dar ea este...
... şi la fel şi el.
Cine ?
Laeddis.
- Trebuie să plec. - Nu... Te rog.
Te rog... Trebuie să te mai ţin în braţe puţin...
Doamne, Teddy... Trebuie să mă laşi să plec...
Nu pot...
N-o să ajungă niciun feribot pe rahatul ăsta de vreme.
Doctore...
Trebuie să-i interogăm pe pacienţii din grupul de terapie al lui Rachel.
- Am crezut că investigaţia s-a terminat. - N-aş spune că am putea lua vreun feribot.
Rachel primea vreun alt tratament pentru boala ei ?
Cunoaşteţi starea domeniului sănătăţii mintale din ziua de azi, domnilor ?
Nu, nicio idee, doctore.
E un război. Vechea şcoală crede în intervenţia chirurgicală.
Chirurgie psihiatrică. Cu proceduri asemănătoare lobotomiei.
Unii spun că pacienţii devin rezonabili, docili, alţii spun că ajung nişte legume.
- Iar noua şcoală ? - Psihofarmacologie.
Nişte medicamente noi au fost aprobate, care-i relaxează pe pacienţii cu psihoze.
- Se spune că-i linişteşte. - Şi din ce şcoală faci parte dta ?
Eu ? Am ideea asta radicală că dacă tratezi pacientul cu respect,
dacă-l asculţi, dacă încerci să-l înţelegi, ai putea să reuşeşti cu el.
- Pacienţii ăştia ? - Chiar şi aceştia.
Ideea e că ceea ce ar fi trebuit să fie ultima soluţie a devenit prima măsură.
Dă-le o pastilă, bagă-i într-un colţ şi ai rezolvat totul.
Rachel Solando lua o mulţime de pastile pentru a o împiedica să devină violentă,
dar aveau efect doar uneori.
Cel mai mare obstacol al recuperării era refuzul ei de a recunoaşte ceea ce a făcut.
"Era" ? Ai vreun motiv să vorbeşti despre pacienta ta la timpul trecut ?
Uită-te afară, şerifule. Tu ce crezi ?
Următorul e Peter Breene.
A atacat-o pe infirmiera tatălui său cu un ciob de sticlă.
Infirmiera a supravieţuit, cu faţa desfigurată pentru totdeauna.
Abia aştept.
Îmi zâmbea. Era atât de dulce. Dar puteai vedea în ochii ei...
Îi plăcea să fie dezbrăcată. Să-ţi sugă scula.
Bun, domnule Breene...
Apoi mă întreabă dacă-i pot da un pahar cu apă ?
Fiind singuri, în bucătărie, de parcă n-ar fi fost mare lucru ?
- Şi de ce-ar fi fost mare lucru ? - Era evident !
Voia să-mi scot chestia ca să poată râde de mine !
Domnule Breene, trebuie să vă punem nişte întrebări, da ?
Când am tăiat-o, a ţipat.
M-a speriat. Ce-ar fi vrut ?
Interesant. Dar trebuie să vorbim despre Rachel Solando. Bine ?
Rachel Solando ? Ştiaţi că şi-a înecat proprii copii ?
Şi-a înecat copiii !
E o lume bolnavă, vă spun eu ! Ar trebui gazaţi ! Toţi !
Retardaţii, criminalii, negrii... Să-ţi ucizi copiii !
La gazare cu târfa !
- Poţi să încetezi cu aia ? - Dar infirmiera ?
- Te rog, încetează cu aia ! - Poate avea şi infirmiera aia copii...
Un soţ...
Poate încerca să-şi îndeplinească ţelurile, să aibă o viaţă normală,
să-l ajute pe tatăl tău...
Iar tu i-ai distrus faţa, nu ? Felicitări, n-o să mai aibă o viaţă normală de acum.
Ştii de ce-i era ei teamă ?
- De tine ! - Poţi înceta ? Te rog !
Încetează cu aia ! Te rog ! Încetează !
- Ştii vreun pacient, Andrew Laeddis ? - Nu ! Nu...
Vreau să mă întorc.
N-o să ies niciodată de aici. Şi nici nu-s sigură c-ar trebui.
- Scuză-mă că spun asta, dră Kearns... - Doamnă !
Doamnă Kearns...
Pari destul de normală... Adică, în comparaţie cu ceilalţi pacienţi de aici.
Am şi eu zilele mele negre. Presupun că toţi le au.
Diferenţa e că cei mai mulţi nu-şi ucid consortul cu un topor.
Deşi, personal, cred că dacă soţul te bate,
şi se culcă cu jumătate din femeile pe care le vede,
şi nimeni nu te ajută, hăcuirea lui nu e chiar de neînţeles.
Poate că n-ar trebui să ieşi de aici.
Şi ce-aş face dacă aş ieşi ?
Nu mai cunosc lumea.
Se spune că sunt bombe care ar putea transforma oraşele în scrum,
şi, ceea ce se cheamă "televizor", cu voci şi feţe într-o cutie.
Aud destule voci, deja.
Ce ne poţi spune despre Rachel ?
Nu prea multe, era mai închisă în sine... Credea că sunt în viaţă copiii ei,
credea că încă mai e în Berkshires şi noi suntem vecinii ei...
- Lăptarii, poştaşii... - Comisionarii...
- Şi dr Sheehan era acolo în seara aia ? - Da.
Ne vorbea despre furie.
Vorbeşte-mi despre el. Cum e ?
Este... în regulă, drăguţ...
N-are privire rea, cum ar spune mama mea.
- S-a dat vreodată la tine ? - Nu... Sheehan e un doctor bun, n-ar...
- Mi-aţi putea da un pahar de apă, vă rog ? - Nu-i nicio problemă.
Mulţumesc, şerifule.
Mai am doar o întrebare pentru tine, dnă Kearns.
Aţi întâlnit vreun pacient pe nume Andrew Laeddis ?
Nu. N-am auzit niciodată de el.
A fost învăţată ce să spună !
A folosit, practic, aceleaşi cuvinte ca şi Cawley şi infirmiera,
de parcă i s-ar fi spus exact ce să spună...
Cine-i Andrew Laeddis ?
L-ai întrebat pe fiecare pacient despre el. Cine e ?
Ce naiba, şefu' ? Sunt partenerul tău, pentru numele Domnului !
Abia ne-am cunoscut, Chuck.
Eu sunt în branşă de mult timp. Tu ai o datorie, ai o carieră,
iar ceea ce fac eu... nu e chiar ca la carte.
Nu dau un chior pe ceea ce e la carte. Vreau doar să ştiu ce se întâmplă.
Când a apărut cazul ăsta, l-am solicitat. În mod expres. Înţelegi ?
De ce ?
Andrew Laeddis era îngrijitorul clădirii în care locuiam cu soţia mea.
- Şi ? - Era, de asemenea, un piroman.
Andrew Laeddis aprinsese chibritul...
... care a provocat incendiul ce a ucis-o pe soţia mea.
Lăsaţi-l să iasă.
- Ce s-a întâmplat cu Laeddis ? - A găsit o cale de a scăpa.
Laeddis a găsit o cale de a scăpa, apoi a dispărut.
Cam acum un an, am deschis un ziar şi am dat de el.
Are o mutră urâtă ticălosul.
O cicatrice de la tâmpla dreaptă la colţul stâng al gurii.
Ochii au culori diferite. Nu era genul de faţă pe care ai uita-o.
A incendiat clădirea unei şcoli, ucigând doi oameni.
A spus că a auzit voci care i-au spus s-o facă.
Întâi a ajuns la închisoare, apoi a fost transferat aici.
- Apoi ? - Apoi, nimic.
A dispărut de parcă n-ar fi existat vreodată. Niciun fel de urmă.
- Sigur nu e în Zona B. Rămâne Zona C. - Ar putea fi şi mort.
Aşa ar putea fi şi Rachel Solando.
Sunt multe locuri în care ai putea ascunde un cadavru pe aici.
Dar e un singur loc care n-ar atrage atenţia nimănui.
Pacienta aceea, Bridget Kearne. Ţi-a spus ceva când i-am adus apa, nu ?
Nu.
Haide, şefu' !
A scris.
FUGI
Şefu' ! Trebuie să ne întoarcem. Se face ca în Kansas aici.
- Bine. - Acum, să mergem.
Atenţie !
Iisuse !
Hai, să ne întoarcem !
Să intrăm acolo ! Să mergem...
Şefu'...
Doamne...
- Eşti în regulă, şefu' ? - Da, sunt în regulă.
Deci crezi că Laeddis e aici... Ce-o să faci în legătură cu asta ?
Nu am venit aici să-l ucid pe Laeddis.
Dacă era soţia mea, eu l-aş fi ucis... De două ori !
Când am intrat pe porţile de la Dachau, paznicii SS ni s-au predat.
Comandantul a încercat să se sinucidă înainte să ajungem acolo, dar...
... a dat-o-n bară.
I-a trebuit o oră să moară.
Când am ieşit, am văzut cadavrele pe pământ...
Prea multe pentru a le număra.
Prea multe pentru a-ţi putea imagina.
Şi, da... Gărzile s-au predat. Le-am luat armele şi i-am aliniat.
N-a fost un război corect. A fost...
... un măcel.
M-am săturat de ucis.
Nu de asta sunt aici.
Atunci, despre ce e vorba ?
După ce a dispărut Laeddis, am început să fac verificări despre Ashecliffe.
Mulţi oameni ştiu despre locul ăsta, dar nimeni nu vrea să vorbească. E ca...
E ca şi cum ar fi speriaţi de ceva.
Ştiai că locul ăsta e sponsorizat din fonduri speciale ?
Ale comisiei pentru investigarea activităţilor anti-americane ?
HUAC ?
Şi cam cum luptăm noi cu comuniştii de pe o insulă din golful Boston ?
Fac experimente asupra minţii umane. Cel puţin, asta presupun.
- Şi tu crezi că asta fac aici ? - După cum spuneam, nimeni n-ar vorbi, nu ?
Aşa că am găsit pe cineva care fusese pacient aici.
Numele lui e George Noyce. Un puşti simpatic dintr-un colegiu.
Socialist. I s-au oferit nişte bani pentru nişte studii psihiatrice.
- Ghici ce testau ? - Pilule psihotropice.
Aşa că începe să vadă dragoni peste tot. Aproape şi-a ucis profesorul în bătaie.
A sfârşit în Ashecliffe. Zona C.
L-au eliberat după un an. Da ? Şi ce face ?
După două săptămâni pe continent, intră într-un bar şi înjunghie letal trei oameni.
Avocatul pledează pentru nebunie.
Noyce se ridică şi-l imploră pe judecător să-l trimită pe scaunul electric.
Oriunde, dar nu în spitalul de nebuni.
Judecătorul îl lasă în viaţă şi-l trimite în închisoarea Dedham.
- Şi tu l-ai găsit. - Da, l-am găsit.
E un dezastru.
Dar e foarte clar, din ceea ce mi-a spus, că experimentează pe oameni aici.
Nu ştiu ce să zic, şefule. N-aş crede un tip nebun.
Aici e frumuseţea, nu ? Oamenii nebuni de aici ar avea despre ce vorbi,
dar nimeni nu-i ascultă.
Am fost în Dachau.
Am văzut ce sunt în stare fiinţele umane să-şi facă unele altora, da ?
Am dus un război să le punem capăt, iar acum să văd că poate se întâmplă aici ?
Pe pământul nostru ? Nu !
Şi ce-ai de gând să faci, de fapt ?
Am să obţin dovezi, mă întorc şi dau totul în vileag.
- Asta-i tot. - Stai puţin.
Ai început să întrebi despre Ashecliffe, aşteptând o oportunitate să ajungi aici,
apoi, deodată, au nevoie de un şerif federal ?
Am avut noroc că a evadat un pacient. Era scuza perfectă.
Nu, şefu'. Norocul nu apare aşa. Nimic nu funcţionează în lume aşa.
Au gard electrificat în jurul unei clădiri pentru epurare.
Zona C e în interiorul unui fort din tipul războiului civil.
Directorul are legături strânse cu OSS, fonduri de la HUAC... Doamne !
Tot locul ăsta pute a operaţiune guvernamentală !
- Dacă te-au vrut chiar ei aici ? - Prostii !
- Ai pus întrebări ! - Prostii !
Unde-i Rachel Solando ? Arată-mi o urmă de dovadă că a existat, măcar !
N-aveau de unde să ştie că voi lua acest caz. Nici gând !
Tu te uitai după ei, ei se uitau după tine.
Nu trebuia decât să falsifice un dosar, să te aducă aici. Acum te au !
Acum ne au pe amândoi ! Aici ! Acum !
Domnilor, sunteţi aici ? Sunt adjunctul directorului, McPherson.
- Şerifule ! - Ce spui de asta ? Ne-au găsit !
E o insulă, şefule ! Întotdeauna ne vor găsi !
Ştiu că sunteţi acolo !
O să scăpăm de pe afurisita asta de insulă. Amândoi !
Haide !
Schimbaţi-vă în haine uscate. Dr Cawley vrea să vă vadă. Acum !
Şi grăbiţi-vă ! Chestia asta se va transforma într-un uragan.
Am lăsat costumele la curăţătorie, ar trebui să fie gata până mâine.
Asta dacă nu ne spală ploaia de-aici mai înainte.
Şi, că veni vorba, mă tem că ţigările vi s-au cam murat.
Aşa că...
- Doar asta avem de ales, nu ? - Am şi câteva vărgate foarte frumoase.
Acum, că ne-ai spus, cred că astea sunt numai bune.
... de aceea trebuie să repet că toţi cei din Zona C ar trebui să fie legaţi.
Dacă intră apa în clădire, se vor îneca. Ştii asta.
Ar trebui să intre multă apă.
Pe o insulă, în mijlocul oceanului, în timpul unui uragan,
"multă apă" mi se pare ceva foarte posibil.
- E un risc, Steven. Dacă pică curentul ? - Avem generator de rezervă.
Şi dacă pică şi ăla ? Se vor deschide uşile celulelor.
Şi unde se vor duce ?
Doar nu vor sări pe vreun feribot, năvălind pe continent, ca să scape.
Ai dreptate. E mult mai probabil să năvălească aici, pe noi !
Dacă-i punem în fiare, la podea, vor muri !
Sunt 24 de fiinţe umane... N-aţi putea trăi cu aşa ceva, nu ?
Sincer, dacă ar fi după mine, i-aş pune şi pe cei 42 din Zonele A şi B în lanţuri.
- Scuzaţi-mă... - Şerifule !
- Scuză-mă, doctore, am o întrebare scurtă. - Voi fi alături de voi imediat.
Am discutat azi dimineaţă despre biletul lui Rachel Solando.
"Legea lui patru". Mi-a plăcut asta.
Mi-ai spus că n-ai nicio idee ce-ar putea însemna a doua linie. Corect ?
" Cine e 67 ?" Da, mă tem că tot nu ştiu.
Niciunul dintre noi nu ştie.
Nu-ţi vine nimic în minte ?
Nimic ?
Pentru că tocmai mi s-a părut c-aţi spus că ar fi 24 de pacienţi în Zona C,
care cu cei 42 din Zonele A şi B ar face în total 66 de pacienţi.
E corect, într-adevăr.
Mi se pare că Rachel Solando sugera că aţi avea un al 67-lea pacient, doctore.
- Dar mă tem că nu avem. - Asta-i ridicol.
- Ce fac ăştia aici ? - Ne facem afurisita de treabă.
McPherson nu v-a dat vestea cea bună ?
- Nu. Care-i vestea cea bună, doctore ? - Rachel a fost găsită.
E aici.
Întreagă şi nevătămată.
N-are niciun semn.
Cine sunt oamenii ăştia ?
- Ce caută în casa mea ? - Sunt ofiţeri de poliţie, Rachel.
Vor să pună câteva întrebări.
Doamnă...
A fost văzut un comunist subversiv prin cartierul ăsta, împărţind literatură.
- Aici, în acest cartier ? - Da. Mă tem că da.
Dacă ne-aţi putea spune ce-aţi făcut ieri şi unde aţi fost,
ne-aţi putea ajuta să restrângem căutările.
Da...
Ei bine, am...
Am pregătit micul dejun pentru Jim şi copii,
apoi am împachetat prânzul lui Jim, după care el a plecat,
apoi i-am trimis pe copii la şcoală
şi după aceea...
... m-am hotărât să fac o baie prelungită în lac.
Înţeleg...
Şi după asta ?
După asta...
... m-am gândit la tine.
Îmi pare rău, doamnă, nu ştiu despre ce vorbiţi.
Nu ştii cât de singură m-am simţit, Jim ?
Ai plecat...
Eşti mort...
Plâng în fiecare noapte.
- Cum aş putea supravieţui ? - Doamne !
Rachel, va fi bine.
Îmi pare rău, dar... totul va fi în regulă, da ?
Te-am îngropat !
Am îngropat un sicriu gol.
Corpul tău nu era decât bucăţi de carne împrăştiate prin mare,
mâncate de rechini.
Jim al meu e mort ! Aşa că cine naiba eşti tu ?
Cine naiba eşti tu ?
Îmi pare rău. N-am vrut s-o întrerup, am crezut că poate-ţi spune ceva, dar...
Am găsit-o jos, lângă far, aruncând cu pietre în apă.
N-am nicio idee cum a ajuns acolo.
O să trebuiască să vă rog să coborâţi la subsol.
Este mâncare acolo, apă, paturi...
Cel mai sigur loc în care puteţi fi când va lovi uraganul.
- Eşti bine ? Pari cam palid. - Sunt bine, doar că...
Şefu', eşti în regulă ?
Fulgerele astea sunt foarte strălucitoare, nu ?
Fotosensibilitate. "Dureri de cap, uneori". Şerifule, ai o migrenă ?
Voi fi în regulă.
- Ce-i cu el, doctore ? - Ia astea, şerifule.
Vei dormi câteva ore şi te vei trezi limpede ca cristalul.
- Ce-i cu el ? - Are o migrenă.
Imaginează-ţi că cineva îţi deschide capul şi-l umple cu lame, scuturându-l bine.
- Ia astea, şerifule. - Nu vreau pastile.
Îţi va alina durerea. Ia pastilele.
Va trebui să se întindă.
Cu grijă. Bun.
Va fi bine. Relaxează-te.
- Cine-i ăla ? - Ăla ? E directorul închisorii.
Nu-ţi face griji din pricina lui.
- Pare a fi un fost militar nenorocit. - N-aş putea să te contrazic cu asta.
Ar fi trebuit să mă salvezi.
Ar fi trebuit să ne salvezi pe toţi.
- Salut, amice ! - Laeddis !
Da...
Amice... Fără resentimente, da ?
Fără resentimente...
Ceva pentru mai târziu.
Pentru că ştiu câtă nevoie ai.
Ceasul ticăie, prietene. Suntem în criză de timp.
Ajută-mă, puţin.
Aş putea da de necaz.
Sunt moartă ?
- Îmi pare atât de rău ! - De ce nu m-ai salvat ?
Am încercat, am vrut, dar când am ajuns, era prea târziu.
Vezi ?
Nu sunt frumoşi ?
De ce eşti udă cu totul, iubito ?
Laeddis nu e mort. N-a plecat. E încă aici.
- Ştiu. - Trebuie să-l găseşti, Teddy.
Trebuie să-l găseşti şi să-l ucizi.
E-n regulă.
Paznicii să se ducă în Zona A.
Generatorul a căzut.
Eşti în regulă, şefu' ?
- Afurisita asta de migrenă. - Generatorul de rezervă a căzut.
Toţi au înnebunit.
Ce vrei să faci ?
Doamne !
- Crezi că tot sistemul electric e prăjit ? - Sunt şanse mari să fie aşa.
Toate măsurile de siguranţă electronice, gardurile, porţile, uşile...
Frumoasă zi pentru plimbare, nu ? Spre Zona C, de exemplu...
Poate că o să-l găsim acolo pe Andrew Laeddis.
Tipul de care ţi-am spus, George Noyce, mi-a spus unde-i ţin pe cei mai răi.
Pe cei de care se tem toţi ceilalţi.
Ţi-a spus Noyce ceva de vreun laborator ?
Nu prea.
Nu-şi amintea decât de oameni care ţipau zi şi noapte. Nu erau ferestre.
Gratii peste tot...
- Doamne ! - Prima dată în Zona C, nu ?
- Da. - Da...
- Am auzit povestindu-se... - Crede-mă, fiule, n-ai auzit nimic.
Majoritatea viermilor sunt închişi, dar unii dintre ei sunt încă liberi.
Dacă vedeţi vreunul, nu încercaţi să-l reţineţi singuri.
Nenorociţii ăştia vă vor ucide ! Clar ?
Acum, mişcaţi-vă fundul de aici. Hai !
E aici !
Laeddis ! Îl pot simţi.
Leapşa ! Tu urmezi !
Teddy !
Ascultă-mă ! Nu vreau să plec de aici, da ?
De ce ar vrea cineva s-o facă ? Am auzit nişte lucruri aici.
Despre lumea de afară, despre atoli, despre testele cu bomba cu hidrogen...
- Ai idee cum funcţionează bomba asta ? - Cu hidrogen...
Eşti amuzant, nu ? Alte bombe explodează, da ?
Dar nu şi bomba cu hidrogen. Ea face implozie,
apoi explodează de mii, de milioane de ori mai puternic.
- Te-ai prins ? - Da, da...
- Chiar ? - M-am prins, m-am prins...
Dă-i drumul !
Nu !
Ce faci ?
Doamne, Teddy !
L-aţi prins pe Billings ? Ce naiba-i cu voi, băieţi ?
- Trebuie să-i prindeţi, nu să-i ucideţi ! - A sărit pe noi.
Tu, ajută-mă cu el. Trebuie să-l ducem la infirmerie.
La naiba ! Nu, nu tu !
Fă paşi. Haide ! Cawley o să mă castreze pentru asta.
Laeddis...
Laeddis !
De mii de ori am mai văzut !
Te rog... opreşte-mă ! Înainte de a-l ucide...
Te rog !
Laeddis !
Mi-ai spus că voi pleca din locul ăsta. Mi-ai promis !
- Ai minţit ! - Laeddis !
Laeddis ?
Asta-i al naibii de amuzant.
- Vocea ta... - N-o recunoşti ?
După toate discuţiile pe care le-am avut ?
După toate minciunile pe care mi le-ai spus ?
- Lasă-mă să-ţi văd faţa. - Îmi spun că sunt al lor de-acum.
Îmi spun că nu voi pleca de aici. Ţi se stinge chibritul.
- Lasă-mă să-ţi văd mutra acum ! - De ce ? Ca să mă mai minţi ?
- Nu e vorba de adevăr. - Ba da, este.
- E vorba despre dezvăluirea adevă... - E vorba despre tine !
Şi Laeddis. Despre asta a fost mereu vorba.
Eu am fost nesemnificativ. O cale de a-ţi atinge scopul...
George... Noyce ? Nu... Nu e posibil.
- Nu se poate să fii aici. - Îţi place ?
Cine ţi-a făcut asta, George ?
- Tu mi-ai făcut. - Ce naiba vrei să spui ?
Vorbăraia ta. Vorbăraia ta m-a adus aici. Din cauza ta !
Cum te-au luat de acolo ? Cum s-au întâmplat astea ?
O să găsesc o cale de a îndrepta lucrurile, înţelegi ?
Nu voi mai ieşi niciodată. Am ieşit o dată, dar nu de două ori.
- Niciodată nu ieşi a doua oară. - Spune-mi cum te-au adus aici ?
Ştiau ! Nu înţelegi ?
Tot ceea ce plănuiai tu... Ăsta e un joc. Totul... e pentru tine.
Nu investighezi nimic. Eşti un şoarece prins în cursă.
George, te înşeli...
Serios ? Ai fost multă vreme singur de când eşti aici ?
- Am fost cu partenerul meu. - N-ai mai lucrat cu el până acum, nu ?
- E... şerif fede... - N-ai mai lucrat cu el până acum, nu ?
George, uite... Cunosc oamenii şi am încredere în omul ăsta.
Atunci, au câştigat deja.
La naiba.
Mă vor duce în far şi-mi vor tăia creierul...
Sunt aici doar din cauza ta !
George, o să te scot de aici. Nu vei ajunge la far. Nu...
Nu poţi divulga adevărul şi să-l ucizi pe Laeddis în acelaşi timp.
Trebuie să alegi. Înţelegi asta, nu-i aşa ?
- N-am venit aici să ucid pe nimeni. - Mincinosule !
N-o să-l ucid, îţi jur ! Jur !
E moartă ! Las-o să plece.
- Las-o să plece. - Spune-i, Teddy. Spune-i, de ce.
Trebuie s-o faci, nu e altă cale. Las-o să plece.
Spune-i de ziua în care mi-ai luat medalionul.
- Trebuie s-o faci. - Când ţi-am spus că mi se rupe inima
şi tu m-ai întrebat de ce.
- Îţi bate joc de tine. - Şi ţi-am spus că de fericire.
Te va ucide...
Vrei să dezvălui adevărul ? Trebuie s-o laşi să plece.
- Nu pot... - Trebuie s-o laşi să plece !
Nu pot !
Atunci nu vei mai părăsi niciodată insula asta.
Dolores !
Nu e în sectorul ăsta. A fost transferat de aici.
Dacă nu e în Zona A, nu mai rămâne decât un loc în care poate fi.
Farul...
Dumnezeu să te ajute.
Şefu' ! Avem probleme. Cawley şi McPherson sunt în clădire.
Cawley a auzit că un supraveghetor a bătut un pacient.
Îl caută peste tot. S-au dus pe acoperiş.
Să plecăm, naibii, de aici. Pe aici.
Continuă să mergi. Suntem de aici.
- Ţie ce ţi s-a întâmplat ? - Cum adică ?
Unde ai fost ?
După ce l-am dus pe ăla la infirmerie, am făcut un mic ocol,
să văd dosarele pacienţilor.
- L-ai găsit pe Laeddis ? - Nu.
- Nu l-am găsit. - Am găsit ceva aproape la fel de bun.
Fişa lui de internare.
E singurul lucru din dosarul lui. Nu avea şedinţe de terapie,
nu avea rapoarte de incidente, nu erau fotografii, ci doar asta.
Era ciudat. Poftim, aruncă o privire.
O să mă uit mai târziu.
- Ce se întâmplă, şefu' ? - O să mă uit mai târziu, asta-i tot.
- Ashecliffe e într-acolo. - Nu mă duc la Ashecliffe.
Mă duc la far. O să aflăm ce naiba se întâmplă pe insula asta.
- Uite-l. - La naiba.
Prea departe. Trebuie să ne întoarcem. N-avem nicio şansă să trecem stâncile alea.
S-ar putea s-o putem lua prin spatele copacilor de acolo,
poate e vreo potecă pe după stânci care duce la far.
Şefu', ce facem aici ? Avem fişa de internare,
avem dovada celui de-al 67-lea pacient,
despre care ni s-a spus în mod repetat că nu există.
Mă duc la farul ăla. Înţelegi ?
- Ce-aş putea spune să te împiedic ? - De ce-ai face-o, Chuck ? De ce ?
Pentru că e sinucidere curată să te caţeri pe acolo pe întuneric.
- De aceea ! - E-n regulă.
- Mai bine ai ieşi din chestia asta. - Tu m-ai băgat în asta, şefu'.
Iar acum sunt prins în cursă, pe stânca asta, pe insula asta,
fără să avem pe cine să ne bazăm, iar tu te porţi de parcă...
De parcă ce ? Cum mă port ?
Ce naiba s-a întâmplat acolo, în celulele alea, Ted ?
Cum crezi că e vremea în Portland, Chuck ?
Eu sunt din Seattle.
Seattle ?
Mă duc acolo... singur !
- Vin cu tine, şefu'... - Am spus singur !
Bine.
La naiba !
Ştiam eu că n-o să dureze mult, dar n-am reuşit s-ajung la el.
E perioada fluxului.
Chuck !
Haide...
Chuck ! Unde eşti, Chuck ?
Chuck !
Tu cine eşti ?
Sunt Teddy Daniels. Sunt poliţist.
- Tu eşti şeriful. - Da, exact.
- Vrei să-ţi scoţi mâna de la spate ? - De ce ?
De ce ?
Ca să fiu sigur că nu ţii ceva cu care să mă răneşti.
O să-l păstrez, dacă nu te superi.
Nu mă deranjează.
Eşti Rachel Solando. Adevărata...
- Ţi-ai ucis copiii ? - N-am avut niciodată copii.
N-am fost niciodată măritată.
Înainte de a fi pacientă la Ashecliffe, eu am lucrat aici.
Ai... fost infirmieră ?
Am fost doctor, şerifule.
- Crezi că sunt nebună ? - Nu. Nu, eu...
Şi chiar dacă aş spune că nu sunt nebună,
nu prea contează, nu-i aşa ?
E la fel ca şi geniul lui Kafka.
Oamenii spun lumii că eşti nebun
şi toate protestele tale nu fac decât să confirme ceea ce spun ei.
Nu înţeleg, îmi pare rău.
Odată declarat nebun, orice ai face poate fi asociat nebuniei.
Protestele tale rezonabile vor fi numite "negări".
Temerile tale legitime vor fi numite "paranoia".
Instinctele de supravieţuire vor fi... "mecanisme de apărare".
Eşti mai inteligent decât pari, şerifule. Probabil că ăsta nu e un lucru bun.
- Spune-mi ceva... - Da ?
Ce ţi s-a întâmplat ?
Am început să pun întrebări despre comenzile mari de amital de sodiu
şi soluţiile halucinogene pe bază de opiu.
Substanţe psihotrope.
Am început să întreb şi despre operaţiile chirurgicale.
Ai auzit vreodată de lobotomie trans-orbitală ?
I se aplică pacientului şocuri electrice,
apoi intră pe lângă ochi cu un cleşte pentru gheaţă
şi scot afară nişte fibre de nerv.
Îi face pe pacienţi mult mai obedienţi.
Manipulabili.
E ceva barbar. Fără scrupule...
Ştii cum se transmite durerea în corp, şerifule ?
- Cred că depinde unde eşti lovit... - Nu.
Nu are nimic de a face cu carnea. Creierul controlează durerea.
Creierul controlează frica, empatia, somnul, foamea, mânia... Totul !
- Dacă ai putea să-l controlezi ? - Eu ? Creierul ?
Să recreezi un om, care să nu simtă durerea, sau iubirea, sau simpatia...
Un om care nu poate fi interogat, căci nu are memorii pe care să le destăinuie.
Nu vor putea să anihileze toate memoriile omului. Niciodată.
Şerifule, nord-coreenii foloseau prizonieri de război americani
pentru experimente de spălarea creierului, transformându-i pe soldaţi în trădători.
Asta fac ei aici.
Creează fantome pe care le trimit în lume şi să facă lucruri
pe care oamenii sănătoşi nu le-ar face niciodată.
Dar astfel de abilităţi, de cunoştinţe, s-ar obţine în ani...
Se obţin în ani de cercetare şi sute de pacienţi pe care să experimenteze.
Peste cincizeci de ani, oamenii se vor uita în urmă
şi vor spune: "Aici, în locul ăsta, a început totul."
Naziştii i-au folosit pe evrei, sovieticii pe prizonierii din gulagurile lor,
iar noi am testat pacienţii pe Insula Shutter.
Nu, n-o vor face.
Înţelegi...
... că nu te vor lăsa să pleci.
Sunt şerif federal. Nu mă pot opri.
Eu am fost un psihiatru stimat, dintr-o familie respectabilă.
N-a contat.
Dă-mi voie să te întreb. Ai trecut prin vreo traumă în viaţa ta ?
Da. De ce ar conta asta ?
Pentru că în acest moment un eveniment din trecutul tău
va fi motivul pentru care vor zice că ai înnebunit.
Când te vor reţine aici, prietenii şi colegii tăi vor zice:
"Bineînţeles că a cedat."
"Cine n-ar fi păţit-o, având în vedere prin ceea ce a trecut ?"
Asta s-ar putea spune despre oricine. Chiar oricine.
Ideea e că vor spune asta despre tine.
- Ce-ţi face capul ? - Capul ?
Ai avut ceva vise ciudate în ultima vreme ? Tulburări de somn ?
Dureri de cap ?
- Am probleme cu migrenele. - Iisuse !
N-ai luat nicio pastilă de la ei, nu ? Nici măcar aspirină ?
- Am luat o aspirină... - Iisuse !
Şi ai mâncat la masa lor şi ai băut cafeaua pe care ţi-au dat-o ?
Spune-mi, măcar, că ţi-ai fumat propriile ţigări !
Nu...
N-am făcut-o...
Durează între 36 şi 48 de ore până ajung narcoticele neuroleptice să-şi facă efectul.
Prima dată se instaurează pareza.
Uşoare tremurături care încep de la degete.
Ai avut coşmaruri cu fiinţe aparent reale, în ultima vreme, şerifule ?
Ce se întâmplă în incinta farului ? Spune-mi.
Neurochirurgie.
"Hai să deschidem craniul să vedem ce se întâmplă dacă facem asta."
Nu mult diferit de ceea ce făceau naziştii.
Acolo creează fantomele.
Cine ştie despre asta ? Pe insulă, adică. Cine ?
- Toţi. - Haide ! Infirmierele ? Supraveghetorii ?
- Nu se poate să... - Toţi !
Nu poţi rămâne aici. Mă cred moartă, înecată.
Mă tem că dacă vor veni să te caute, mă vor găsi pe mine.
Îmi pare rău, dar va trebui să pleci.
- Mă voi întoarce după tine. - Nu voi fi aici.
Mă mut în timpul zilei. Alt loc în fiecare seară.
Dar aş putea să vin să te iau de pe insula asta.
N-ai auzit niciun cuvânt din ceea ce ţi-am spus ?
Singura posibilitate de a pleca este cu feribotul, care e controlat de ei.
Nu vei mai pleca niciodată de aici.
Am avut un prieten. Era cu mine ieri, dar ne-am despărţit.
L-ai văzut ?
Şerifule...
N-ai niciun prieten.
Iată-te !
Ne întrebam când vei apare.
Ia loc. Urcă...
Ai făcut o plimbare în tihnă, nu-i aşa ?
Am fost la... am aruncat o privire.
- Ţi-au plăcut darurile Domnului ? - Ce ?
Darurile Domnului. Violenţa.
Când am coborât scările şi am văzut copacul din sufrageria mea,
mi s-a părut c-ar fi făcut-o... o mână divină.
Dumnezeu iubeşte violenţa.
- N-am remarcat. - Ba sigur că da.
Altfel de ce ar fi atât de multă ? E în noi...
E ceea ce suntem.
Purtăm războaie, ardem jertfe, îi împilăm, îi siluim şi-i descărnăm pe fraţii noştri.
De ce ? Pentru că Domnul ne-a dat violenţa s-o folosim în cinstea Lui.
- Credeam că Domnule ne-a dat legi morale. - Nu e lege mai morală decât furtuna asta.
Nu există nicio lege morală.
E doar asta: violenţa mea o poate înăbuşi pe a ta ?
- Eu nu sunt violent. - Ba da, eşti.
Eşti cu atât mai violent cu cât sunt şi ei.
Ştiu asta pentru că şi eu sunt cu atât mai violent cu cât sunt şi ei.
Dacă ar dispărea constrângerile societăţii
şi doar eu aş sta între tine şi hrana ta, mi-ai crăpa capul cu o piatră
şi ai mânca resturile mele însângerate.
Nu-i aşa ?
Cawley crede că eşti inofensiv, că poţi fi controlat, dar eu nu cred.
- Nu mă cunoşti, nu... - Ba te cunosc. Te cunosc...
Ne cunoaştem de secole...
Dacă mi-aş înfige dinţii în ochii tăi acum, m-ai putea opri înainte să te orbesc ?
- Încearcă ! - Aşa te vreau.
- Unde ai fost ? - M-am plimbat, admirând insula...
Am uitat că pleci, acum, că Rachel a fost găsită...
Desigur.
- O şedinţă cu multă lume. - Da...
Se pare că a fost un bărbat neidentificat în Zona C, ieri.
A doborât un pacient foarte periculos, cu destulă îndemânare.
Chiar aşa ?
Se pare că a purtat o discuţie îndelungată cu un schizofrenic paranoic, George Noyce.
Acest Noyce... Ăsta era numele lui ? Suferă de halucinaţii ?
Extrem. Poate fi chiar supărător.
Ba chiar, acum două săptămâni, un pacient s-a supărat atât de tare pe poveştile lui,
încât l-a bătut.
O ţigară ?
Nu, mulţumesc. M-am lăsat.
- Deci vei pleca cu feribotul ? - Da, absolut.
Cred că noi am rezolvat lucrul pentru care am venit, aşa că...
"Noi", şerifule ?
- Că veni vorba... L-ai văzut, doctore ? - Pe cine ?
Pe partenerul meu, Chuck.
N-ai avut niciun partener, şerifule. Ai venit aici singur.
Ştii, am construit ceva valoros, aici,
şi lucrurile valoroase nu sunt înţelese în vremea apariţiei lor.
Toată lumea vrea o rezolvare rapidă. Mereu vor.
Încerc să fac ceva ce oamenii, inclusiv tu, nu pot înţelege şi nu voi ceda fără luptă.
Văd asta.
Aşa că spune-mi din nou ce-i cu partenerul tău.
Care partener ?
Şerifule ! Te duceai undeva ?
Nu. Mă îndreptam spre feribot...
Mă tem... că e în partea cealaltă.
Dacă poţi aştepta puţin, voi găsi pe cineva să te ducă până la doc.
Ce-i asta, doctore ? Ce-i asta ?
E doar un sedativ. Îl port din precauţie.
Din precauţie...
Ce-ai să faci ? O să mă omori ? Şerifule !
- Crezi că ai merita ? - Pentru ce ?
Pentru că te-am provocat ? Iartă-mă, dar ce nu te provoacă pe tine ?
- Remarcile, cuvintele... - Naziştii.
Şi asta. Şi, bineînţeles, memoriile, visele...
Ştiai că "traumă" vine de la un cuvânt grecesc care înseamnă "rană" ?
Care-i cuvântul nemţesc pentru "vis" ? "Traum".
Rănile pot creea monştri, iar tu... eşti rănit, şerifule.
Nu eşti de acord că atunci când vezi un monstru, trebuie să-l opreşti ?
- Da, sunt de acord. - Da...
- Le-am spus că au nevoie de ore s-o facă. - Spuneau că se vor ocupa de primul etaj.
- De cât timp eşti în tură ? - Lucrez încontinuu de 18 ore.
O să fii bine plătit.
Ce faci, puiule ?
- Trebuie să ajungi la feribot. - Nu...
Dacă toată lumea crede că Chuck e mort, vor putea să experimenteze pe el.
Doar într-un singur loc l-ar duce.
- Du-te acolo şi vei muri. - E partenerul meu.
Dacă-i fac rău şi-l ţin cu de-a sila, trebuie să-l scot de acolo.
- Nu mai pot pierde pe nimeni. - N-o face, Teddy, te rog. Nu te duce...
Chiar îmi pare rău, dragă.
Îmi place cravata asta pentru că mi-ai dăruit-o tu...
... dar adevărul este... că e o cravată a naibii de urâtă.
Nu...
Nu mişca ! Rămâi unde eşti.
- O să mă ucizi ? - Nu, n-o să te ucid.
De ce eşti ud cu totul, dragă ?
- Ce ai spus ? - Ştii foarte bine ce-am spus.
Puşca nu e încărcată, apropo.
Ia un loc.
Pentru numele Domnului, usucă-te, o să răceşti.
Bine.
- Cât de tare l-ai lovit pe paznic ? - Nu ştiu despre ce vorbeşti.
Da, e aici. Lasă-l pe dr Sheehan să se uite la omul tău, înainte să-l trimiţi aici.
Deci dr Sheehan a venit cu feribotul în dimineaţa asta, nu ?
Nu chiar. Mi-ai aruncat în aer maşina... Chiar îmi plăcea maşina aia.
Îmi pare rău să aflu asta.
Tremurăturile s-au înrăutăţit, nu ? Cum stai cu halucinaţiile ?
Pleacă de aici, Teddy. Locul ăsta va însemna sfârşitul tău.
- Nu prea tare. - Se vor înrăutăţi.
Ştiu. Dr Solando mi-a spus de neuroleptice.
- Chiar aşa ? Când a fost asta ? - Am găsit-o, doctore, într-o peşteră.
Printre stânci, dar n-o veţi prinde niciodată.
Nici nu mă îndoiesc, având în vedere că nu e reală.
Halucinaţiile tale sunt mult mai severe decât credeam.
N-ai fost sedat cu neuroleptice. Nu ţi s-a dat nimic, de fapt.
Ce naiba-i asta, atunci ?
Dezintoxicare.
Dezintoxicare ? De la ce ? N-am mai băut nimic de când am ajuns pe insula asta.
Clorpromazină.
Nu sunt adeptul farmacologiei, dar trebuie să spun că în cazul tău...
- Clor... pro... ce ? - Clorpromazină !
Aceeaşi chestie pe care ţi-am dat-o în ultimele 24 de luni.
Deci în ultimii doi ani ai pus pe cineva să-mi strecoare drogul în Boston. Asta e ?
Nu în Boston. Aici.
Eşti aici de doi ani. Pacient al acestei instituţii.
După tot ceea ce am văzut aici, doctore, crezi că o să mă convingi că-s nebun ?
Ai idee cu ce fel de oameni am de a face în fiecare zi ? Sunt şerif federal !
Ai fost şerif federal ! Aici e copia fişei de internare
în care scrie pentru ce ai fost dus în Zona C.
Asta e dovada că eşti al 67-lea pacient, cu care dacă te-ai fi întors pe continent,
ai fi "şters de pe faţa pământului acest loc".
N-ai prea avut timp să te uiţi peste ea. Citeşte-o acum. Haide.
Pacientul e foarte inteligent, are halucinaţii.
Veteran de război decorat, prezent la eliberarea celor din Dachau
fost şerif federal, i se cunoaşte înclinaţia spre violenţă.
Nu are remuşcări pentru crima lui, din cauza negării,
ca şi cum aceasta nu s-ar fi petrecut vreodată.
A dezvoltat o serie de poveşti foarte elaborate şi extrem de fantastice
care-l împiedică să recunoască adevărul acţiunilor sale.
Mi-au ajuns rahaturile astea. Unde-i partenerul meu ?
Unde-i Chuck ? Unde e ?
Să încercăm în alt mod.
Numele de fată al soţiei tale era Chanal. Este corect ?
- Să nu îndrăzneşti să vorbeşti despre ea. - Mă tem că va trebui s-o fac.
Sesizezi ce anume au în comun numele astea ?
Aici e regula ta de 4. Andrew, ce vezi ?
Dacă i-ai făcut ceva partenerului meu, doctore, asta înseamnă încălcarea...
Concentrează-te, Andrew. Ce vezi ?
Numele au aceleaşi litere.
Edward Daniels are exact aceleaşi 14 litere ca şi Andrew Laeddis.
La fel pentru Rachel Solando şi Dolores Chanal.
Primele sunt anagramele celorlalte.
- Tacticile tale n-o să ţină la mine. - Ai venit aici pentru adevăr.
Iată-l. Numele tău e Andrew Laeddis. Al 67-lea pacient la Ashecliffe eşti tu.
- Andrew ! - Rahaturi !
Ai fost trimis aici prin ordin judecătoresc acum 24 de luni.
Crima ta e una îngrozitoare, pentru care nu te poţi ierta,
aşa că ţi-ai inventat o ală personalitate.
Bun... hai să trecem la fapte...
Ai creat o poveste în care nu mai eşti un ucigaş, ci un erou, încă şerif federal,
fiind aici, la Ashecliffe, pentru un caz. Şi descoperi o conspiraţie,
ceea ce înseamnă că orice ţi-am spune noi, despre cine eşti şi ce-ai făcut,
le poţi respinge ca minciuni, Andrew.
- Numele meu e Edward Daniels... - Aud fantezia asta a ta de doi ani.
Cunosc toate detaliile. Pacientul 67, furtuna, Rachel Solando,
partenerul dispărut, visele pe care le ai în fiecare noapte...
Chiar ai fost la Dachau, dar n-ai ucis niciun paznic.
Aş vrea să te pot lăsa să trăieşti în lumea ta fantastică. Chiar aş vrea.
Dar eşti violent, antrenat şi periculos. Eşti cel mai periculos pacient de aici.
Ai rănit supraveghetori, paznici, alţi pacienţi.
Acum două săptămâni l-ai atacat pe George Noyce.
Nu, nu muşc asta, doctore.
- Tu ai pus să fie Noyce bătut. - Sigur că n-am făcut-o.
Dă-mi un singur motiv pentru care l-aş fi atins eu.
Pentru că ţi-a spus Laeddis şi eşti în stare să faci orice să nu fii el.
Am transcrisul conversaţiei pe care ai avut-o cu Noyce, ieri.
"E vorba despre tine ! Şi, Laeddis, despre asta a fost mereu vorba."
Nu... Aici spune că e vorba despre mine şi Laeddis...
Şi l-ai mai întrebat ce a păţit la faţă şi el a spus, citez, din nou:
- "Tu mi-ai făcut." - Nu...
- Voia să spună că e vina mea... - Aproape l-ai ucis.
Directorul închisorii şi consiliul sunt hotărâţi să facă ceva. Totul e decis.
Dacă nu te însănătoşim acum, chiar acum,
vor lua măsuri permanente ca să se asigure că nu vei mai răni pe nimeni, niciodată.
Te vor lobotomiza, Andrew. Înţelegi ?
Da, înţeleg.
Înţeleg chiar foarte bine. Dacă nu-ţi fac micul tău joc,
doctorul Naehring mă va transforma într-una din fantomele lui.
Cum rămâne cu partenerul meu ?
O să le spună federalilor că "mecanismul lui de apărare"...
Salut, şefu'.
Ce naiba se întâmplă aici ?
- Lucrezi pentru el ? - Îmi pare rău, nu s-a putut altfel.
Cineva trebuia să aibă grijă de tine, să fii în siguranţă.
Adică să mă urmăreşti.
Să mă urmăreşti în fiecare minut.
Cine... eşti tu ? Cine eşti ? Spune-mi...
Nu mă recunoşti, Andrew ? Sunt psihiatrul tău principal de doi ani.
Sunt Lester Sheehan.
- Ţi-am povestit despre soţia mea... - Ştiu.
M-am căţărat pe o stâncă să ajung la tine. Am avut încredere în tine...
Aş fi făcut orice să vin după tine. Orice !
- Ştiu, şefu'. - Nu mai avem timp, Andrew.
Am promis în faţa consiliului că aş putea construi
cel mai radical rol încercat vreodată în psihiatrie, pentru a te vindeca.
M-am gândit că dacă te-am lăsa să-l joci,
ai ajunge să vezi cât de fals şi de imposibil este.
A trebuit să aranjăm locul ăsta pentru rolul tău timp de două zile.
Spune-mi... unde sunt experimentele naziste ?
Unde sunt sălile de operaţie satanice ?
Andrew, ascultă-mă...
Dacă dăm greş cu tine, tot ceea ce am făcut aici va fi discreditat.
Suntem în linia întâi a unui război, băiete.
Iar aici totul ţine numai de tine.
- Nu mişcaţi ! Nu mişcaţi ! - Andrew, nu !
Numele meu e Edward Daniels.
E încărcat. Îmi dau seama după cât e de greu.
Înţeleg. Şi aia e arma ta, şerifule. Eşti sigur ?
Iniţialele mele sunt pe o parte.
Are un semn pe magazie de când Philip Stack a tras în mine
şi n-o să mă înnebuniţi cu toate astea, doctore.
Atunci, trage, pentru că asta e singura cale de a pleca de pe insula asta.
Andrew, te rog, nu...
Arma mea !
- Ce naiba i-aţi făcut armei mele ? - E o jucărie, Andrew.
Îţi punem adevărul. Dolores era nebună. Maniaco-depresivă şi tendinţe de suicid.
Te-ai apucat de băut, neimplicându-te, ignorând ceea ce-ţi spuneau toţi.
V-aţi mutat în casa de lângă lac,
după ce a dat foc intenţionat apartamentului din oraş.
- Minţi ! - Andrew !
- Minţiţi cu toţii ! - Copiii, Andrew ! Copiii tăi !
- Simon, Henry... - N-am avut niciun copil.
Soţia ta i-a înecat, la cabana de lângă lac.
Aici e micuţa pe care o visezi în fiecare noapte.
N-am avut niciodată o fetiţă...
Cea care-ţi spune mereu că ar fi trebuit s-o salvezi.
Să-i salvezi pe toţi.
Fiica ta... Numele ei e Rachel. Ai de gând să negi c-ar fi trăit vreodată ?
Andrew, ai de gând ?
Îmi pare atât de rău, puiule.
Ţi-am spus să nu vii aici. Ţi-am spus că ăsta va fi sfârşitul tău.
M-am întors.
L-am dus până la ieşirea din Oklahoma.
Cred că am oprit în zece locuri de aici şi până la Tulsa.
Aş putea dormi o săptămână.
Dolores ?
Dolores !
Dolores ?
Puiule ?
De ce eşti udă cu totul ?
Mi-a fost dor de tine.
Vreau să merg acasă.
Eşti acasă.
Unde sunt copiii ?
Sunt la şcoală.
E sâmbătă, dragă. Şcoala nu e deschisă.
Şcoala mea este.
Doamne !
O, Doamne !
O, Doamne ! Nu !
Haide...
Nu... Te rog, Doamne !
Să-i punem la masă, Andrew. O să-i uscăm, o să-i schimbăm de haine...
Vor fi păpuşile noastre vii.
Mâine i-am putea lua cu noi la un picnic.
Dacă m-ai iubit, vreodată, Dolores, te rog să nu mai vorbeşti.
Te iubesc.
Trebuie să mă eliberezi.
Puiule...
O să le facem baie.
- Te iubesc atât de mult. - Şi eu te iubesc...
... atât de mult, te iubesc...
Andrew !
Andrew, mă auzi ?
Rachel ! Rachel...
Rachel ?
Care Rachel ?
Rachel Laeddis. Fiica mea.
De ce te afli aici ?
- Pentru că mi-am ucis soţia. - Şi de ce ai făcut asta ?
Pentru că ne-a ucis copiii... şi mi-a spus s-o las să se ducă.
- Cine-i Teddy Daniels ? - Nu există.
- Nici Rachel Solando. I-am inventat. - De ce ?
Trebuie să te auzim cum o spui.
După prima încercare de sinucidere, Dolores mi-a spus
că are o insectă care trăieşte în creierul ei.
Putea s-o simtă cum se mişca rapid în craniul ei,
ţesând intrigi doar de distracţie.
Ea mi-a spus asta. Mi-a spus, dar eu n-am ascultat-o.
Am iubit-o atât de mult.
De ce le-ai inventat ?
Pentru că n-am suportat să ştiu că Dolores i-a ucis pe copiii noştri.
Şi că i-am... ucis şi eu...
... pentru că n-am ajutat-o.
I-am ucis.
Iată de ce mi-e teamă, Andrew. Amândoi am mai trecut prin asta,
acum nouă luni şi ai regresat.
- Nu-mi amintesc asta. - Ştiu.
Te resetezi, Andrew, ca o bandă care cântă la nesfârşit acelaşi lucru.
Sper ca ceea ce am făcut aici să fie destul pentru a te opri s-o mai faci din nou,
dar trebuie să ştiu dacă ai acceptat realitatea.
Ai venit după mine, doctore ?
Ai încercat să mă ajuţi când nimeni n-ar fi făcut-o.
Numele meu e Andrew Laeddis...
... şi mi-am ucis soţia în primăvara lui '52.
- Cum o ducem în dimineaţa asta ? - Bine. Dar tu ?
Nu mă plâng.
- Şi care-i următoarea noastră mişcare ? - Spune-mi tu.
Trebuie să plec de pe insula asta, Chuck. Să mă duc pe continent.
Orice s-ar întâmpla aici, e de rău.
Nu-ţi face probleme. N-o să pună mâna pe noi.
- Noi doi suntem prea deştepţi pentru ei. - Da, suntem, nu-i aşa ?
- Ştii, locul ăsta mă face să mă întreb... - Da, ce anume, şefu' ?
Ce-ar fi mai rău ?
Să trăieşti ca un monstru sau să mori ca un om bun ?
Teddy ?